Politici v čele s Babišem chrání český průmysl před evropskou klimatickou strategií. Odsuzují tím Česko k zaostávání
![Teď je český průmysl úspěšný. Nezmění-li zaměření i výrobní postupy, v roce 2050 úspěšný nebude. Foto: Pixnio.](https://img.novydenik.com/wp-static/2019/06/PIXNIO-1676304-1200x802.jpg?w=690&fm=jpg&q=85)
Premiér Babiš schytává tvrdou kritiku za to, že na summitu Evropské unie odmítnul přijetí nové klimatické politiky. Není tak docela spravedlivé nechávat ho v tom samotného. Má k tomu mandát od velké části politické scény včetně opozice a je na jedné lodi s několika dalšími zeměmi sledujícími, stejně jako Česko, své krátkodobé zájmy.
Základní politická pozice České republiky vůči klimatické změně je dána skutečností, že stejně jako dalších 195 zemí podepsala roku 2015 Pařížskou dohodu, prozatím poslední krok uskutečňování Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu. Česko ratifikovalo dohodu v září 2017, mimochodem jako poslední z členských zemí EU.
Velmi křehká dohoda
Pařížská dohoda zavazuje signatáře učinit taková opatření, aby se nárůst globální teploty udržel „výrazně pod hranicí“ dvou stupňů Celsia oproti tzv. preindustriální hodnotě, za kterou se pokládá teplota v roce 1880. Zároveň mají účastníci dohody udělat vše pro to, aby tento nárůst nepřekročil 1,5 °C.
Vypadá to jako hraní se slovíčky, ale rozdíl 0,5 °C je z hlediska globální změny klimatu skutečně významný. Povaha klimatické změny je totiž nelineární. To znamená, že malá změna – onoho půl stupně – může vyvolat velké důsledky. Může se stát i to, že se tak nastartuje dlouhodobá změna, kterou nedokážeme zastavit. Jako když auto jen nepatrně roztlačíte, tím překoná mrtvý bod a začne se samo a neovladatelně řítit z kopce.
Podstatné je slovo „zavazuje“, s nímž se setkáme v dalším textu ještě několikrát. Pařížská dohoda neumožňuje signatáře přinutit, aby svým závazkům dostáli, nemá žádnou sankční část. Závazkem se tedy skutečně rozumí dobrovolný slib